Науковий збірник з судового права – це щорічне видання (conference proceedings), в якому публікуються матеріали міжнародної конференції "Актуальні проблеми судового права", яка є одним із провідних заходів для юридичної спільноти в Україні. Конференція зосереджується на найбільш актуальних питаннях розвитку судової системи, правосуддя, судової практики та правового регулювання як в Україні, так і за її межами. Співорганізаторами конференції виступають профільні кафедри провідних українських університетів і професійних асоціацій, а також міжнародні партнери. Збірник містить рецензовані статті, які висвітлюють сучасні проблеми та тенденції у розвитку судового права, правосуддя та судової практики в Україні й міжнародному контексті. Публікації охоплюють широкий спектр релевантних тем, зокрема реформу судової системи, забезпечення прав людини у судовому процесі, альтернативне врегулювання спорів і взаємодію національних та міжнародних судових систем. Особливу увагу приділено новим підходам до судового адміністрування, підвищенню ефективності правосуддя та актуальним викликам у правозастосуванні. До редакційної колегії цього збірника входять провідні світові та європейські експерти у сфері судового права та правосуддя з Польщі, Литви, Австрії, Німеччини, Балканських країн та інших держав. У «Збірнику з судового права» публікуються матеріали науковців, суддів, адвокатів, державних службовців та практиків, які пропонують свої дослідження й рекомендації щодо вдосконалення судової системи та підвищення ефективності судових процедур в Україні. Видання є важливим ресурсом для правників, оскільки надає як практичні, так і теоретичні матеріали для подальших досліджень і розробки законодавчих ініціатив. Відбір статей для публікації здійснюється відповідно до вимог публікаційної етики через подвійне анонімізовне рецензування, яке проводять зовнішні експерти. Збірник видається англійською мовою, що сприяє широкому міжнародному охопленню та обміну знаннями. У 2025 році відзначається десята ювілейна щорічна конференція, заснована у 2015 році!
Визначення «місцезнаходження» компанії за міжнародним приватним правом як виклик для законодавств, що базуються на теорії реального місцезнаходження
Передумови: Стаття 24(2) Регламенту «Брюссель Ia» встановлює виключну юрисдикцію для розгляду спорів щодо дійсності або припинення компаній у тій державі-члені, де компанія має своє місцезнаходження. Хоча для визначення цього місцезнаходження Регламент відсилає до міжнародного приватного права відповідної держави-члена, це створює складнощі в таких правових системах як австрійська, яка — подібно до багатьох країн континентальної Європи — дотримується теорії реального місцезнаходження (параграфи 10 та 12 Закону Австрії про міжнародне приватне право (IPRG)). Суворе застосування цих норм міжнародного приватного права може означати не лише те, що австрійські компанії, які фактично управляються з-за кордону, втрачають свій правовий статус, але й те, що до них перестають застосовуватися австрійські правила вирішення корпоративних спорів. Методи: У статті застосовано формально-догматичний аналіз для тлумачення терміну міжнародне приватне право в розумінні Регламенту «Брюссель Ia», зокрема досліджується, чи стосується він виключно колізійних норм, чи поширюється також на цивільне процесуальне право. У дослідженні проаналізовано взаємодію між Регламентом, австрійським IPRG та практикою Суду ЄС (справи Centros, Überseering, Cartesio, Polbud) з метою визначення того, чи потребує параграф 10 IPRG телеологічної редукції у випадках релокації компаній. Результати та висновки: Аналіз демонструє, що суворе застосування параграфа 10 IPRG до випадків релокації призвело б до «примусової ліквідації» австрійських компаній, що несумісне із сучасними принципами корпоративної мобільності ЄС. Автор стверджує, що параграф 10 IPRG має підлягати телеологічній редукції, щоб застосовуватися лише до компаній, які входять у юрисдикцію, а не тих, що вибувають. Відповідно, для цілей статті 24(2) Регламенту «Брюссель Ia» австрійські суди зберігають юрисдикцію щодо компаній, заснованих в Австрії, навіть якщо їхній фактичний головний офіс знаходиться за кордоном. Таке тлумачення запобігає вибірковому пошуку юрисдикції (cherry-picking) та забезпечує необхідну синхронізацію між застосовним корпоративним правом (lex societatis) та міжнародною підсудністю (lex fori).
Авторське право (c) 2025 Thomas Ratka (Author) https://creativecommons.org/licenses/by-sa/4.0
Кіберправосуддя як механізм підвищення ефективності судочинства
Вступ. Глобальна технологічна революція започаткувала «кіберправосуддя» – застосування цифрових платформ та штучного інтелекту у судових процесах з метою підвищення ефективності та прозорості. Це відображає історичну тенденцію до спрощення правових процедур. Зростаюче значення цифрових доказів ще більше підвтерджує цю тенденцію. У той час як такі країни, як Китай та Велика Британія, успішно впровадили автоматизовані системи, ЄС, хоча й більш обережний, визнав важливість технологічної інтеграції у своєму Акті про штучний інтелект 2024 року. Водночас важливо наголосити, що ці юрисдикції функціонують у принципово різних правових та політичних контекстах. Хоча обидві досягли значного технологічного прогресу, Велика Британія діє в межах демократичної системи, заснованої на верховенстві права та незалежності судової влади, тоді як китайська модель відображає інші підходи до прав людини та ролі державної влади. Відтак будь-яке технологічне запозичення для України має бути чітко інтегроване у правові стандарти ЄСПЛ та Суду ЄС для забезпечення відповідності демократичним принципам. Україна, яка стикається з викликами, пов’язаними з війною, водночас бачить у цьому можливість для модернізації судочинства. Попри вже існуючі цифрові ініціативи, що покращують доступ до даних, сутнісна діяльність судів залишається незмінною. Судова система України потерпає від низького рівня довіри, сумнівів в неупередженості, корупції та нестачі суддів, що вимагає фундаментальних реформ – на чому неодноразово наголошував ЄСПЛ. Враховуючи членство України в Раді Європи та процес набуття членства в ЄС, особлива увага має приділятися європейському досвіду. Інституційна практика Ради Європи та судова практика ЄСПЛ, поряд із правовими напрацюваннями ЄС, формують обов’язкову нормативну основу для судової реформи в Україні. Підкреслення цих аспектів гарантує, що процес цифровізації залишатиметься повністю узгодженим зі стандартами захисту прав людини, незалежності судової влади та верховенства права. Методи. У статті проаналізовано глобальні приклади впровадження кіберправосуддя, з акцентом на концептуальний перехід до «кіберсудів», які змінюють просторово-часові параметри судочинства. Приклади з Китаю, Великої Британії та Канади демонструють успішну автоматизацію та її переваги. Дослідження зосереджується на «цифровій архітектурі» кіберсудів та новітніх тенденціях, як-от «метавсесуд», розглядаючи можливості (наприклад, зменшення упередженості) та виклики (зокрема, втрата «людського обличчя» правосуддя). Інтегруються рішення ЄСПЛ і Суду ЄС із наголосом на людському контролі, процесуальній справедливості та доступі до правосуддя. Аналізуються також юридичні передумови, зокрема необхідність «Процесуального е-Кодексу». Особлива увага приділена Україні, для якої пропонуються кіберсуди як трансформаційне вирішення системних проблем, із закликом до поетапного впровадження з правом вибору для сторін. Результати та висновки. Кіберправосуддя через кіберсуди суттєво підвищує ефективність, доступність і прозорість судочинства завдяки автоматизації. Країни-першопрохідці демонструють скорочення строків розгляду справ. Кіберсуди змінюють просторово-часовий вимір правосуддя, підвищуючи його гнучкість. Водночас необхідна обережність: хоча інструменти ШІ корисні для допоміжних функцій, автономне ухвалення рішень у сутнісних питаннях залишається дискусійним і вимагає людського контролю згідно з принципами ЄСПЛ та Акту ЄС про ШІ. Перехід до віртуальних судів потребує вирішення проблеми «цифрового розриву», щоб забезпечити рівний доступ. Для України кіберправосуддя є стратегічним пріоритетом модернізації, що дозволяє подолати такі проблеми, як низька довіра до судів і нестача суддів. Ключовим є ухвалення «Процесуального е-Кодексу» для правової легітимності. Поетапне впровадження із збереженням вибору для сторін є критично важливим. Дотримання міжнародних стандартів ЄСПЛ і Суду ЄС дозволить мінімізувати упередженість і гарантувати захист прав людини. Зрештою, кіберправосуддя здатне підвищити ефективність, уніфікувати практику, зменшити порушення та відновити суспільну довіру, інтегруючи Україну в європейський правовий простір.
Авторське право (c) 2025 Dr.Lidiia Moskvych, Dr. iur, Professor Rainer Wedde (Author) https://creativecommons.org/licenses/by-sa/4.0
ЦИФРОВА ТРАНСФОРМАЦІЯ ПРАВОВОЇ СИСТЕМИ В ОБ'ЄДНАНИХ АРАБСЬКИХ ЕМІРАТАХ: ПОРІВНЯЛЬНЕ ДОСЛІДЖЕННЯ СУДОВОЇ ТРАНСФОРМАЦІЇ ОАЕ ТА КРАЇН БЛИЗЬКОГО СХОДУ
АНОТАЦІЯ Вступ. У цій статті розглядається сектор юстиції ОАЕ, який запровадив цифрову трансформацію з метою підвищення, насамперед, ефективності та доступності своєї судової системи. Об’єднані Арабські Емірати позиціонують себе як регіонального лідера у цій сфері, спираючись при цьому на міжнародні найкращі практики. Ми намагалися дослідити, наскільки впровадження електронного правосуддя в ОАЕ відповідає глобальним тенденціям модернізації судової системи. У цьому контексті судова трансформація виступає не лише як урядовий інструмент, а й як юридичне явище, що вимагає дотримання процедур, захисту даних та процесуальної доброчесності. Методи. Вивчити цифрову трансформацію ОАЕ як приклад, порівнюючи її з цифровими правовими ініціативами у світі, зокрема в регіоні Перської затоки. Такий аналіз стане основою для обговорень щодо технологічно зумовленої правової реформи та надасть рекомендації для розробників політики щодо інтеграції інноваційних технологій у правову систему ОАЕ в цифрову епоху. У статті застосовано якісні, описово-аналітичні методи для вивчення цифрової трансформації системи правосуддя в Об’єднаних Арабських Еміратах та її наслідків. Дослідження переважно ґрунтується на аналізі вторинних джерел, зокрема офіційних урядових публікацій, рецензованих юридичних наукових праць, політичних документів і порівняльних правових даних. Результати та висновки. Цифровізація судової системи в ОАЕ стрімко прогресує, слугуючи регіональним орієнтиром для країн Близького Сходу. Однак через унікальні юридичні практики та юрисдикційні особливості Близького Сходу вона має окремі риси, що вирізняють її серед світових аналогів. Незважаючи на уніфікованість державної структури, цифровізація тягне за собою низку юридичних наслідків. Стаття підкреслює, що успішна цифрова трансформація судової системи в ОАЕ можлива за умови активної участі держави та уніфікованого підходу, який відповідає потребам місцевого суспільства. Автор вважає, що необхідно зосередити увагу на гуманному та інклюзивному правосудді. Для того, щоб країна відповідала цифровій системі, що випереджає рівень розуміння населення, потрібно проводити навчання серед суддів, прокурорів та судових органів.
Авторське право (c) 2025 Риммa Дмитрівнa Топчий, Abouelwafa Ibrahim, Adham Hashish (Автор) https://creativecommons.org/licenses/by-sa/4.0
Звіт про Х Міжнародну науково-практичну конференцію «Актуальні питання судового права»
Десята щорічна Міжнародна науково-практична конференція «Актуальні питання судового права», що відбулася в Києві 25 квітня 2025 року, стала важливою платформою для правників, практиків та молодих дослідників для обговорення викликів і можливостей судової реформи, перехідного правосуддя та цифровізації правосуддя в Україні. Метою конференції було сприяння обміну знаннями, порівняльному аналізу та розробці практичних рекомендацій для проведення судової реформи в Україні та підтримки поствоєнного відновлення. У цьому звіті подано огляд заходу, зокрема внесок ключових спікерів та основні теми обговорень
Авторське право (c) 2025 Prof. Dr. Oksana Khotynska-Nor, Mag.Bohdana Zahrebelna (Author) https://creativecommons.org/licenses/by-sa/4.0
Конвенція Ради Європи про захист професії адвоката: очікування та перспективи
Анотація Вступ: Вступивши до Ради Європи, Україна взяла на себе зобов'язання, що статус юридичної професії буде захищено законом. Конституція України проголошує, що незалежність юридичної професії гарантується, оскільки незалежна професійна діяльність адвокатів вимагає не лише свідомого та вольового характеру виконання адвокатами професійних обов'язків, а й має бути забезпечена гарантіями з боку держави. В умовах війни та мобілізації в Україні ситуація у сфері порушень гарантій юридичної діяльності погіршилася: констатовано систематичне втручання у професійну діяльність, насильство щодо адвокатів, незаконне позбавлення волі, вилучення речей та документів, що містять юридичну таємницю. Однак перманентно складна ситуація у сфері безпеки юридичної діяльності спостерігається не лише в Україні. Порушення професійних прав адвокатів у країнах Європейського Союзу спонукало ЄС запровадити більш ефективні механізми, здатні зобов'язати держави захищати юридичну професію. 12 березня 2025 року Комітет Міністрів Ради Європи прийняв Конвенцію Ради Європи про захист професії адвоката, яку підписали 17 країн 13-14 травня 2025 року. У статті представлено аналіз Конвенції, визначено особливості сфери її дії та забезпечення її виконання. Обґрунтовано необхідність приєднання України до Конвенції. Авторський аналіз ґрунтувався на статистичних показниках порушень прав адвокатів в Україні, рішеннях Ради адвокатів України та Ради адвокатів Одеської області. Методи: Автором використано хронологічний метод, методи синтезу та аналізу інформації. Для належної аргументації висновків використовуються фактичні статистичні та емпіричні дані. Результати та висновки: Зроблено висновок, що сучасний вимір захисту адвокатської професії здійснюється не лише шляхом захисту прав адвокатів, а й інших суб'єктів. Обов'язковий характер положень Конвенції та запроваджений нею механізм моніторингу роблять її унікальним інструментом, що забезпечує належне виконання завдань адвокатури. Для України, у складні воєнні часи та у світлі надії на післявоєнне відновлення, Конвенція є потужним сигналом уваги європейської спільноти до фундаментальних цінностей, які адвокати відстоюють та захищають. Ключові слова: адвокатура, адвокат, захист адвокатської професії, професійні права адвокатів, професійні об'єднання адвокатів, Конвенція про захист професії адвоката
Авторське право (c) 2025 Nana Bakaianova (Author) https://creativecommons.org/licenses/by-sa/4.0
Роль ЗМІ в перехідному правосудді: порівняльний аналіз Тайваню та України
АНОТАЦІЯ Вступ. Передумовою цього дослідження є ключова роль засобів масової інформації у впровадженні механізмів перехідного правосуддя на прикладі двох різних, але співставних країн — України та Тайваню. Обидві держави зазнали масштабних політичних трансформацій: Тайвань — від авторитарного контролю партії Гоміньдан до демократичного врядування, а Україна — як пострадянська держава, що перебуває у стані збройного конфлікту та водночас переосмислює своє тоталітарне минуле. В обох контекстах ЗМІ виступають не лише каналом інформації, а й інструментом впливу на громадську думку, формування національної пам’яті, легітимізації правових процесів та забезпечення відкритого діалогу. Метою цього дослідження є виявлення подібностей і відмінностей у функціонуванні ЗМІ в процесах перехідного правосуддя в Україні та на Тайвані, а також визначення того, як вони сприяють досягненню його основних завдань: встановленню правди, наданню репарацій, притягненню винних до відповідальності та сприянню примиренню. Методи. Методологія базується на міждисциплінарному підході, що включає порівняльний правовий аналіз нормативних актів, контент-аналіз медійних публікацій, огляд наукової літератури та доктринальні дослідження ролі медіа у правовому дискурсі. Емпіричну базу становлять офіційні документи, судова практика, матеріали ЗМІ та публічні заяви представників інституцій перехідного правосуддя в обох країнах. Результати та висновки. Результати дослідження показують подвійний характер медіа: з одного боку, вони можуть підтримувати процеси примирення та публічного переосмислення минулого, а з іншого — ставати джерелом поляризації через політичну упередженість чи поширення дезінформації. На Тайвані медіа активно висвітлювали діяльність Комісії з питань перехідного правосуддя, популяризували пам’ять про репресованих та створювали простір для суспільної дискусії. В Україні ЗМІ працюють у контексті триваючої війни, зосереджуючись на документуванні воєнних злочинів, викритті дезінформації та мобілізації національного спротиву. Висновки дослідження підкреслюють, що успішне перехідне правосуддя неможливе без участі незалежних і професійних ЗМІ. Досвід Тайваню може бути корисним для України у сфері меморіалізації, архівування злочинів, публічних вибачень і захисту прав жертв. Водночас українська практика протидії гібридній війні, особливо в інформаційній сфері, є цінним прикладом для Тайваню та інших держав, які перебувають під тиском авторитарних режимів.
Авторське право (c) 2025 Alona Harahata , Wei-Hsin Fu (Author) https://creativecommons.org/licenses/by-sa/4.0
Оцінка професійної компетентності та доброчесності суддів в умовах європейської інтеграції: досвід України та Республіки Молдова
Вступ. У статті представлено комплексне дослідження механізмів оцінювання професійної компетентності та доброчесності суддів в Україні та Республіці Молдова в контексті європейської інтеграції. Основна увага приділяється критичній ролі цих якостей у забезпеченні незалежності, ефективності та авторитету судової влади — ключового елементу верховенства права. Наголошується, що надання Україні та Молдові статусу кандидатів на вступ до ЄС зумовило необхідність глибоких інституційних реформ, зокрема у судовій сфері, відповідно до вимог Європейської комісії та рекомендацій Венеційської комісії Ради Європи. Методи. У дослідженні використано комплекс загальнонаукових і спеціально-юридичних методів, що забезпечили всебічний аналіз оцінювання суддів у контексті євроінтеграційних зобов’язань України та Молдови. Порівняльно-правовий метод дав змогу дослідити законодавчі засади та практики обох країн і оцінити їх відповідність європейським стандартам. Аналіз нормативно-правових актів і формально-юридичний метод застосовувалися для вивчення законодавчої бази та тлумачення правового статусу інституцій, відповідальних за оцінювання суддів. Емпіричний метод охопив статистичні дані та результати діяльності відповідних органів. Історико-правовий підхід дозволив простежити етапи розвитку процедур оцінювання, тоді як контент-аналіз міжнародних документів виявив ключові тенденції, критичні оцінки та рекомендації. Сукупне застосування цих методів забезпечило системність дослідження та створило підґрунтя для висновків щодо відповідності національних механізмів міжнародним стандартам і перспектив їх реформування. Результати та висновки. Поняття «професійна компетентність» і «суддівська доброчесність» розглядаються як багатовимірні категорії, що охоплюють не лише правові знання та професійні навички, а й етичну поведінку, психологічну стійкість, комунікативні здібності, фінансову прозорість і відповідність способу життя статусу судді. Звертається увага на відсутність єдиного міжнародно-правового визначення цих понять, однак вони залишаються ключовими критеріями оцінювання суддів у більшості європейських країн. У статті здійснено порівняльний аналіз національних моделей оцінювання суддів: процедури кваліфікаційного оцінювання суддів в Україні та процесу «веттингу» в Молдові. Український підхід передбачає формалізоване багатоступеневе оцінювання, що включає тестування, психологічну експертизу та перевірку декларацій про майно. Молдовська система значною мірою базується на інституційному контролі, активній участі міжнародних експертів і ретельній перевірці фінансових, етичних і професійних аспектів діяльності суддів. Обидві моделі мають на меті очищення судової системи від непридатних кадрів і відновлення довіри суспільства до правосуддя. У дослідженні також проаналізовано європейський досвід (Німеччина, Франція, Італія, Польща) оцінювання суддів, виокремлено спільні риси та національні особливості. Ці системи демонструють загальноєвропейську тенденцію поєднання оцінювання професійної діяльності суддів із перевіркою їхньої доброчесності. Окрему увагу приділено міжнародним правовим стандартам у цій сфері, зокрема Європейській хартії про статус суддів, Бангалорським принципам поведінки суддів, а також рекомендаціям GRECO та CEPEJ. У висновках підкреслюється, що успішне впровадження процедур оцінювання суддів вимагає незалежних органів суддівського врядування, прозорих правил, чітко визначених критеріїв, належного фінансування та сильної політичної волі. Професійна компетентність і доброчесність повинні розглядатися як взаємопов’язані засади суддівського професіоналізму, без яких неможливе справедливе та ефективне правосуддя в демократичному суспільстві.
Авторське право (c) 2025 Olga Ovsiannikova (Author) https://creativecommons.org/licenses/by-sa/4.0
Адміністрування системи прокуратури в Україні: рефлексія щодо тенденцій європейської інтеграції
У статті висвітлено актуальні питання законодавства України у сфері адміністрування системи прокуратури крізь призму рефлексії щодо тенденцій євроінтеграційного поступу Української держави. Особливу увагу приділено неоднозначності концептуального розуміння у законодавчому регулюванні правового статусу Ради прокурорів України, особливостям законодавчого підходу до визначення правової категорії «суддівське врядування», можливості екстраполяції цієї моделі на систему прокуратури, перспективам трансформації правового статусу Ради прокурорів України та запровадження інституту прокурорського врядування. Це дослідження було проведено з метою відповіді на такі питання: у чому полягає суть європейського інтеграційного бачення щодо інституційних недоліків адміністрування системи прокуратури згідно із законодавством України? Яким правовим статусом наділена Рада прокурорів України, як один із органів адміністрування системи прокуратури в Україні, за законодавством України? Чи узгоджується законодавчо визначений правовий статус Ради прокурорів України із її кадровим складом та характером виконуваних нею повноважень? Які були передумови законодавчого унормування правового статусу Ради прокурорів України як органу прокурорського самоврядування, попри концептуальну невідповідність кадрового складу та деяких повноважень цього органу поняттю «прокурорське самоврядування»? Чи узгоджується законодавчо визначений правовий статус Ради прокурорів України із баченням європейських експертів, сформованим у релевантних документах стосовно політики розширення ЄС щодо України? Чи існує єдність у законодавчих підходах до унормування питань організації та функціонування органів врядування та самоврядування у суміжних правових інститутах, зокрема у судовій владі, з огляду на конституційно означену тенденцію наближення прокуратури до судової влади? Чи є доцільним використання досвіду адміністрування системи судової влади в Україні стосовно організації та функціонування органів суддівського врядування та самоврядування та екстраполяції його на систему прокуратури? Якими є тенденції розвитку законодавства про органи адміністрування системи прокуратури в Україні з урахуванням рекомендацій європейських експертів? Чи сприятимуть вони досягненню мети усунення інституційних недоліків цієї системи та відповідатимуть тенденції наближення прокуратури до судової влади? Якими є перспективи та моделі можливого запровадження інституту прокурорського врядування в Україні? Метою статті є концептуальне обґрунтування законодавчих підходів до формування та розвитку інституту адміністрування в системі прокуратури в Україні, виявлення недоліків у законодавстві, що спричинили ускладнення у функціонуванні цієї системи, та надання пропозицій щодо забезпечення підвищення її ефективності з урахуванням міжнародних стандартів та найкращих практик. Методи: для досягнення мети цього дослідження було використано загальнонаукові та спеціальні методи наукового пізнання, зокрема діалектичний, системно-структурного аналізу, порівняльно-правовий, абстрагування, прогнозування та моделювання, аналізу, синтезу та узагальнення. Діалектичний метод та метод системно-структурного аналізу було застосовано при висвітленні загальних закономірностей становлення та розвитку системи правосуддя та визначення місця прокуратури в цій системі загалом, а також органів адміністрування системи прокуратури, зокрема. Це дозволило виявити тенденцію наближення прокуратури до судової влади як суміжного правового інституту, що сприяє судам у здійсненні правосуддя. Це також дозволило перевірити гіпотезу та обґрунтувати висновок про доцільність наближення правового статусу органів адміністрування системи прокуратури до правового статусу органів з подібною правовою природою в системі судової влади. Це сприяло виокремленню факторів та чинників, що впливають на зміну структурних елементів механізму правового регулювання відносин у цій сфері, та детермінують їхній подальший розвиток, зокрема євроінтеграційні прагнення Української держави та зумовлені цим процеси реформування правового статусу органів адміністрування системи прокуратури, як умови євроінтеграційного поступу. Порівняльно-правовий метод дослідження та метод тлумачення норм права було застосовано при висвітленні позиції європейських експертів щодо інституційних недоліків адміністрування системи прокуратури за законодавством України, а також законодавчих підходів до правової регламентації правового статусу органів прокурорського самоврядування та органів суддівського врядування. Це дозволило узагальнити виявлені недоліки адміністрування системи прокуратури за законодавством України та обґрунтувати висновки про різні законодавчі підходи до унормування правового статусу подібних за своєю правовою природою інститутів професійного врядування та самоврядування в системі правосуддя в Україні стосовно суддів та прокурорів, а також виокремити потребу концептуальної обґрунтованості та правової визначеності у намірі створення одноманітного концептуального простору при визначенні місії, компетенції та порядку формування органів професійного врядування та самоврядування в системі правосуддя. Методи абстрагування, прогнозування та моделювання було застосовано при висвітленні шляхів врегулювання неоднозначності у концептуальному розумінні правового статусу Ради прокурорів України, що дозволило обґрунтувати напрями трансформації її правового статусу або шляхом визначення змішаного характеру такого статусу, або шляхом узгодження способу формування її кадрового складу та повноважень із законодавчо закріпленим визначенням поняття «прокурорське самоврядування» та створення окремої Прокурорської ради, а також запропонувати модель такої Ради. Методи аналізу, синтезу та узагальнення було застосовано при розробці концептуальних ідей щодо уніфікації підходів до формування подібних за своєю правовою природою органів адміністрування системі прокуратури та судової влади, з урахуванням міжнародних стандартів та євроінтеграційних тенденцій розвитку системи правосуддя в Україні, та сприяло належній аргументації загальних висновків дослідження. Результати та висновки: встановлено, що євроінтеграційна візія щодо інституційних недоліків адміністрування системи прокуратури за законодавством України, здебільшого, спрямована на демократичні органи адміністрування цієї системи, а також органи адміністрування системи судової влади, з огляду на наділення їх законодавчими повноваженнями адміністративного впливу на систему прокуратури. Аргументовано, що одним із актуальних питань у сфері функціонування органів адміністрування системи прокуратури в Україні є неоднозначне концептуальне розуміння правового статусу Ради прокурорів України, що зумовлено особливістю імплементації у національне законодавство європейських стандартів організації та функціонування органів адміністрування системи прокуратури. Акцентовано увагу на особливості законодавчої регламентації правового статусу Ради прокурорів України, що свідчить про фактичне наділення цього органу двома правовими статусами: органу прокурорського самоврядування та врядування. Доведено, що така законодавча регламентація не сприяє ефективному захисту незалежності прокурорів від зовнішнього та внутрішнього тиску та демонструє незначний рівень дієвості цього органу адміністрування системи прокуратури в Україні. Аргументовано потребу в унормуванні та концептуальному визначенні категорії «суддівське врядування» для цілей системи правосуддя загалом та з метою екстраполяції на систему прокуратури, зокрема. Констатовано різні законодавчі підходи до унормування правового статусу подібних за своєю правовою природою інститутів професійного врядування та самоврядування в системі правосуддя в Україні стосовно суддів та прокурорів. Аргументовано потребу більшої обґрунтованості та правової визначеності у намірі створення єдиного концептуального простору при визначенні місії, компетенції та порядку формування таких органів адміністрування системи правосуддя. Визначено перспективність трансформації правового статусу Ради прокурорів України шляхом узгодження способу формування її кадрового складу та повноважень із законодавчо закріпленим визначенням поняття «прокурорське самоврядування» та створення окремої Прокурорської ради в межах інституту прокурорського врядування.
Авторське право (c) 2025 Maryna Stefanchuk, Kyrylo Legkykh (Author) https://creativecommons.org/licenses/by-sa/4.0
Важливість ефективних інституційних механізмів у процесі євроінтеграції: уроки Боснії і Герцеговини
Процес європейської інтеграції Боснії і Герцеговини характеризується як повільний і складний. На це впливають численні фактори, насамперед політична нестабільність. Проте навіть за відсутності політичних труднощів певні особливості конституційної та правової системи країни ускладнюють ухвалення рішень на державному рівні та проведення необхідних реформ. Конституція Боснії і Герцеговини є складовою Дейтонських мирних угод, які стали результатом тривалих переговорів і поклали край одному з найкривавіших конфліктів 1990-х років. Хоча ця угода досягла своєї основної мети — припинення війни, вона водночас закріпила низку положень, що ускладнюють реформування, зокрема складний процес ухвалення рішень, фрагментацію державного апарату та розподіл компетенцій між різними рівнями влади. Однією з ключових рис конституційного устрою є закріплення групових прав так званих «конститутивних народів». Цей принцип передбачає певні процедурні правила, пов’язані з паритетом у призначенні посадових осіб, квотами та правом вето в процесі ухвалення рішень у законодавчих і виконавчих органах. Спершу задуманий як компроміс для відновлення міжетнічної довіри, останніми роками він дедалі частіше сприймається європейськими інституціями, зокрема Європейським судом з прав людини та Європейською комісією, як дискримінаційний і неефективний, що гальмує поступ країни на шляху до інтеграції в ЄС. Європейський суд з прав людини у низці рішень підкреслив невідповідність принципу конститутивних народів стандартам у сфері прав людини. Водночас інституції ЄС, зокрема Європейська комісія, у своїх оцінках готовності Боснії і Герцеговини до євроінтеграції та потенційного членства в ЄС відзначали, що реалізація цього принципу перешкоджає ефективному процесу ухвалення рішень. Невиконання рішень ЄСПЛ, які вказують на дискримінаційний характер принципу, сповільнило євроінтеграційний поступ країни навіть на етапі підписання Угоди про стабілізацію та асоціацію, оскільки це зобов’язання досі залишається невиконаним. Усе це негативно позначається на інституційних механізмах, спрямованих на розробку та впровадження необхідних реформ у рамках європейської інтеграції. У статті аналізується місце принципу «конститутивних народів» у правовій системі країни та його оцінка європейськими інституціями як чинника, що перешкоджає поступу.
Авторське право (c) 2025 Dr. Harun Halilović (Author) https://creativecommons.org/licenses/by-sa/4.0
Роль правоохоронних органів в системі перехідного правосуддя: міжнародна практика та український контекст
Вступ. У статті досліджується роль правоохоронних органів у системі перехідного правосуддя з особливою увагою до міжнародної практики та її значення для післяконфліктного відновлення України. Після збройних конфліктів, змін політичного режиму або періодів системного насильства суспільства стикаються з подвійним викликом: забезпеченням справедливості за минулі порушення прав людини та відновленням довіри до державних інституцій. Як демонструє міжнародний досвід, правоохоронні органи відіграють у цьому процесі ключову, хоча й неоднозначну роль — вони не лише розслідують і переслідують злочини, а й сприяють встановленню правди, захисту потерпілих та інституційним реформам. Метою статті є визначення ефективної моделі участі правоохоронних органів у перехідному правосудді, яка б забезпечувала баланс між їхніми каральними, захисними та примирливими функціями відповідно до міжнародних правових стандартів і суспільних очікувань. Автор доводить, що інтеграція апробованих на міжнародному рівні практик може підсилити легітимність системи правосуддя України та сприяти тривалому примиренню. Методи. Методологія дослідження ґрунтується на поєднанні догматичного, компаративного та міждисциплінарного підходів. Аналіз охоплює міжнародні та національні правові акти, порівняльні кейси (Південно-Африканська Республіка, Колумбія, Руанда, колишня Югославія), а також українське правове та інституційне середовище. Додатково залучаються політичні та соціологічні аспекти щодо функціонування правоохоронних органів у післяконфліктних умовах. Результати та висновки. Результати свідчать, що для ефективного функціонування у сфері перехідного правосуддя правоохоронні органи мають зазнати як структурних, так і культурних трансформацій. Їхня діяльність виходить за межі класичного кримінального переслідування і охоплює захист прав потерпілих, зміцнення суспільної довіри та запобігання повторенню масових порушень. Попри такі виклики як політичне втручання, брак експертизи, обмежені ресурси та інституційна недовіра – цілеспрямовані реформи, міжнародна співпраця і орієнтація на потреби потерпілих здатні істотно підвищити ефективність правоохоронних структур. У статті зроблено висновок, що для України побудова системи перехідного правосуддя, заснованої на відповідальності, професіоналізмі та дотриманні прав людини у сфері діяльності правоохоронних органів, є критично важливою. Така система забезпечить не лише юридичну відповідальність і відновлення інституційної легітимності, а й може стати орієнтиром для інших держав, які стикаються зі спадщиною масового насильства. Ключові слова: перехідне правосуддя, правоохоронні органи, Україна, післяконфліктна відповідальність, міжнародне кримінальне право, інституційна реформа, захист потерпілих.
Авторське право (c) 2025 Oleksandr Dudchenko, Dr. Rainer Birke (Author) https://creativecommons.org/licenses/by-sa/4.0
Звіт з конференції: Європейська правова практика на шляху України до членства в ЄС
Передумови: Щорічна міжнародна науково-практична конференція «Актуальні питання судового права» слугує важливим форумом для юристів-науковців та практиків для обговорення судової реформи. Конференція 2025 року, що проводилася віртуально, була зосереджена на інституційній трансформації судової системи в Україні в умовах воєнного стану та прискореної європейської інтеграції. Центральною наскрізною темою була динамічна взаємодія між національними правовими системами та європейськими правовими стандартами, що є ключовим елементом процесу вступу України та інших держав-кандидатів, таких як Албанія, Сербія та Боснія і Герцеговина. У цьому звіті підсумовано ключові висновки з першої панелі «Європейська практика у сфері правосуддя: уроки для інтеграційного шляху України». Метою панелі було надати порівняльні перспективи та практичні рекомендації для керівництва судовими реформами в Україні. Методи: Звіт панелі синтезує презентації дев'яти видатних доповідачів з різних європейських юрисдикцій, включаючи Україну, Польщу, Австрію, Німеччину, Албанію, Сербію, Боснію та Герцеговину та Велику Британію. Їхні внески, які включали основні доповіді та порівняльний аналіз, ґрунтувалися як на теоретичних юридичних науках, так і на практичному досвіді. Серед розглянутих тем були конституційне узгодження, незалежність судової влади, вирішення транскордонних спорів, захист прав споживачів та виклики реформ після вступу. Аналіз спирається на різноманітні тематичні дослідження, висвітлюючи уроки, отримані як від країн-членів ЄС, так і від інших країн-кандидатів, для інформування про зусилля України щодо реформ. Результати та висновки: Панель надала комплексний порівняльний аналіз моделей судової реформи та виділила ключові висновки для України. Доповідачі наголосили на необхідності узгодження конституційної юриспруденції України з нормами ЄС, одночасно захищаючи незалежність судової влади, як зазначив професор Городовенко. У своїй презентації доктор Шольц-Нартовскі підкреслила вирішальну роль автономних професійних юридичних організацій у сприянні підзвітності. Тематичні дослідження країн-кандидатів показали, що хоча узгодження з acquis communautaire є життєво важливим, реформи повинні враховувати контекст та долати вкорінені структурні проблеми, як це демонструє досвід Албанії, Сербії та Боснії і Герцеговини. Презентації щодо Директиви ЄС про представницькі позови та транскордонних спорів підкреслили необхідність гармонізації законодавства та процедур. Панель дійшла висновку, що інтеграція України вимагає більше, ніж просто гармонізації права; вона вимагає глибокої інституційної перекалібрування, стратегічного бачення та сталої співпраці. Активна наукова участь та діалог між членами ЄС та державами-кандидатами є важливими для побудови стійкої та надійної системи правосуддя, що відповідає європейським цінностям.
Авторське право (c) 2025 Iryna Izarova https://creativecommons.org/licenses/by-sa/4.0